Landbrugsministeren præsenterede i 1942 marskalen for det første mel.
"Den manske jord l_er ikke," sagde statschefen, og han havde ret.
DE KALDTE HENDE SARAH
- Hold op. Hold nu op, Sarah. - Jeg tager dine 0rer.
Far?
- Hvad skal du? - Bliv der. Jeg kommer igen.
Luk op, monsieur Starynski. Luk op.
- Min mand er her ikke. - Det er politiet. Lukop.
Åbn, madame. Ellers slår vi døren ind.
16. juli 1942
- Madame Starynski? - Jeg ved ikke, hvor min mand er.
De skal med. Tag tøj med til to-tre dage.
- Hvorhen? - Og et tæppe, mad og papirer.
- Må jeg tage min dukke med? - Nej. Kun det mest nødvendige.
- Michel, er det Deres søn? - Ja. Skal børnene også med?
Hvor er han?
Min lillebror er her ikke.
Gør, hvad De vil med mig, men lad børnene være.
Hvad sker der?
- Kom og gem dig. - Nej, jeg vil ej.
Ligesom i går. Det er bare noget, vi leger.
Ind med dig.
- Hvor er Deres s0n og Deres mand? - Jeg ved det ikke. Det sværger jeg.
Sid helt stille. Lover du det? Jeg kommer tilbage.
Jeg aner ikke, hvor de er.
- Jeg ved det ikke. - De er ude på landet.
Min lillebror var syg. Far sagde, at det var godt for ham.
Må jeg bede om nøglerne til lejligheden?
- Ved De, hvor faderen og sønnen er? - Jeg har ikke set faderen for nylig.
Drengen så jeg for to dage siden.
Han har måske gemt sig i kælderen. Tag og kig efter.
Det var så varmt i nat, at ingen kunne sove.
Kælderen ville nok være det bedste sted at sove.
- Skal jeg følge Dem derned? - Senere. Men hvis De ser dem ...
Far!
Du skal ikke græde, min pige.
Er du der, Sarah? Sarah?
Her dufter af Mamé.
Første gang jeg så Mamé, stod hun der, og jeg var rigtig sød.
Hun skulle se, at barnebarnets "amerikaner" var god nok.
- Hun var strid. - Hun lever altså stadig, mor.
Det er jo lige til at flytte ind i.
Hvis du vil have et åbent køkken, vælter vi bare væggen.
- Er den ikke bærende? - Vi smækker en bjælke op.
Ja, det er jo dig, der er arkitekt.
- Vil du have værelse her? - Hvor mange madratmeter er det?
Det er lille, men jeg flytter væggen herhen, så du får et vindue mere.
- Kan du bruge det, prinsesse? - Du stikker.
- Har jeg fortalt lejlighedens historie? - Nej.
I starten havde mine bedsteforældre kun penge til at leje denne del.
I 50'erne fik de råd til at få nabolejligheden med.
Og siden med den der.
Dengang var Marais et arbejderkvarter.
Der sov min far da han var på din aider.
- Han har også været barn engang. - Nogle er det hele livet.
Det er vores rige konkurrenter.
Og det er os.
- Ikke så muntert. - Det er hårde tider.
Derfor skal vi prøve at forestille os et idealsamfund.
Et utopia i det 21. århundrede.
- Skal vi skrive om plastikkirurgi? - Den nøgne minde skal sælge.
Vi skal fokusere på alt det gode, der kommer, når krisen er ovre:
Bioteknologi, nanoteknologi, det nye rumkapl0b.
- Positiv tankegang. - Fra en gammel pessimist.
Overvej det. Der skal et friskt pust til. Og så gammel er jeg heller ikke.
Vi skal også dække Mellemøsten under det nye Obama-styre.
Den lader vi London-afdelingen tage. Og hvad ellers? Jo.
Vi skal have noget om dommen til fordel for den deporteredes datter.
- Vandt hun? - Den helt store nyhed.
Så tjente Chiracs tale i 95 på Vel d'Hiv da et formål.
- Hvor? - Vel d'Hiv.
- Hvordan staver du til det? - Du tager fis på mig.
- Hvad skete der der? - I juli 1942...
Den 16. og 17. juli 1942 anholdt de 13.OOO jøder -
- og anbragte de 8000 i Vélodrome d'Hiver under umenneskelige forhold.
Forestil dig Superdomen i New Orleans bare en million gange værre.
- Derfra blev de sendt til lejrene. - Det er du vist godt inde i.
Jeg dækkede 60-års dagen for Time Magazine og fik en halv side.
- Derfor vil jeg gerne have ti sider. - Ti? Det kan du ikke få, Julia.
Læserne elsker historie. De fleste har ikke engang hørt om det.
Jeg vil gerne undskylde på ungdommens vegne.
En gammel, indendørs cykelbane. Den må være smuk. Hvor ligger den?
- Den blev revet ned for 50 år siden. - Billeder?
Netop ikke. Over 10.OOO blev stuvet derind uden senge, toiletter og vand.
- Og der findes ikke ét billede. - Jo, ét. Af nogle busser udenfor.
Nazister var jo ellers kendt for at dokumentere alt.
Mike... Det var ikke tyskerne. Det var franskmændene.
Hvordan kunne i efterlade Michel i lejligheden?
- Så sker der ham ikke noget. - I skabet?
Det gik så hurtigt.
- Når vi kommer tilbage, er han der. - Du har ikke forstået det.
- Det er kun, hvad de har fortjent. - Ti dog stille, fjollede minde.
- Næste gang er det vores tur. - Vi er da franskmænd, gamle fijols.
Stakkels pige.
Det er Forbudt at løbe på banen.
Det er Forbudt at løbe på banen, børn.
Jeg skal på toilettet, far.
Ved De, hvor toiletterne er?
- Hvor er toiletterne? - De er forlængst stoppede.
Må vi bede om noget vand?
Her er så varmt, at vi er ved at blive kvalt. Monsieur?
Min mor, min bror og jeg ville hen til min far i den fri zone.
Men så kom politiet.
Jeg afledte deres opmærksomhed, og de andre flygtede ned ad bagtrappen.
Jeg mente, at jeg ville klare mig bedre alene.
- Havde De ikke hørt rygterne? - Jo.
Der havde været rygter i flere uger.
Men hidtil havde de kun anholdt mænd.
De sender da vel ikke børnene i arbejdslejr?
Er det det, de er ude på? At vi en efter en bliver vanvittige?
- Vi må hen eRer Michel. - Vi skulle jo have taget ham med.
Man må tænke på sig selv.
- Der er passérsedler i omløb. - Ingen hjælper Dem væk herfra.
En betjent rådede mig til at tage bussen til venstre.
- Den til højre kørte direkte til Drancy. - Det kan ikke passe.
Start med at fjerne Deres stjerne.
- Vil De ikke lukke min lillebror ud? - Hold op. De kommer ikke ud herfra.
- Giv mig den. - Tak.
Jeg hedder Anna.
Så, så. Tag det roligt.
- Sygeplejerske! Sygeplejerske! - Gør plads.
- Hvad er der med Dem? - Jeg bløder nogle gange.
Er det sandt? Der er meget få læger her.
Kom. Jeg sørger for, De bliver behandlet.
Vent! Jeg skal tale med den minde. Min søn er spærret inde i vores hjem.
- Gå tilbage til Deres plads. - Anhold min s0n.
Tag hen og anhold min søn. Rue Saintonge 36, 3. sal.
Hvorfor gav du ikke damen den? Hvorfor lod du ikke mig gøre det?
Hvorfor låste du ham inde? Er du klar over, hvad du har gjort?
Er du klar over det?
Det er svært at forestille sig, at det har foregået her.
Der er en plade på Bld. de Grenelle og en statue på Quai de Grenelle.
- Indgangen til Vel d'Hiv lå her, ikke? - Jo, det er historiens ironi.
INDENRIGSMINISTERIET
Jeg har aldrig haft lyst til at tale om det.
Indgangen til cykelbanen lå lige overfor. Man kunne høre dem.
ERer to dage måtte vi lukke vinduerne. Selv om natten.
- På grund af støjen? - Lugten.
De gør Dem ingen forestilling om det.
Forsøgte folk i kvarteret at finde ud af, hvad der foregik derinde?
- At forstå det? - Forstå det?
Det er nemt at være bagklog.
Der var så mange jødehistorier.
Hvad skulle man gøre? Ringe til politiet?
Staryns_', Rywka.
Starynski, Wladyslaw, Starynski, Sarah.
Sarah?
Vågn op. Kom. Vi skal afsted.
Skal vi hjem?
- Jeg har det ikke så godt, mor. - Har du ondt i hovedet?
Du gode gud, hvor skal vi dog hen?
Hvor tror du? Beaune-la-Rolande.
Det siges, at dem, der kommer til Pithiviers bliver løsladt.
Jeg tror, vi ender i Tyskland eller Polen.
Det kommer ud på et. Historien vil gentage sig.
Kan De se den her ring?
Den er der gift i.
Ingen skal bestemme, hvornår jeg skal dø.
Ingen.
- Goddag. - Goddag, Mme Tézac.
De skal ikke kalde hende Tézac. Hun vil helst kaldes Jarmond.
Det er hendes pigenavn.
Miss Jarmond. Hun bruger sit amerikanske navn. Det gør de.
- Miss Jarmond er amerikaner. - Du er sandelig i godt humør.
- Mme Tézac, det er mig. - Hav en god dag, de damer.
- Jeg har det med til dig. - Du huskede det. Tak.
Hvordan har din uduelige mand det? Han kommer aldrig.
Han har travlt. Men han tænker på dig.
Ja, den er god. Hvad med dig? Du ser træt ud.
Det er jeg nu ikke. Jeg kommer lige fra et vanskeligt interview.
- Hvad med lejligheden? - Vi var derhenne i forgårs.
Flå nu ikke det hele fra hinanden.
Vi har boet der i over 60 år. Et helt liv.
60 år?
Ja, 60 år. I starten så det ikke ud af meget.
Men som man sagde dengang: "Man må tage det, som det kommer."
- Flyttede i derhen under krigen? - Ja. I august 1942.
Vi boede tre i ét værelse over forretningen i rue de Turenne.
Edouard var ni år dengang.
Da portnersken så sagde, at der var blevet en toværelses ledig...
- Hvorfor var den blevet ledig? - Det er længe siden, lille ven.
Er du sød at give mig lidt vand?
- Værsgo. - Tak.
- Hvad er der? Du er jo helt bleg. - Jeg rejste mig nok for hurtigt op.
Hør, du er jo gravid.
Det var allerede svært, da jeg havde alderen til det, så nu...
Jeg kan mærke sådan noget. Du er gravid.
- Hej, det er mig. - Hej. Er du hjemme?
Nej, i Marais. Men her er ikke nogen.
- Er der ikke nogen? - Nej.
Dine bedsteforældre fik lejligheden under krigen.
Ja. Og?
Jeg siger det bare.
Men, kære Bertrand, inviterer du mig ikke ud at spise i aften?
Jo da. Hvad siger du til kl. 21?
Det er helt perfekt.
Beaune-la-Rolande, gennemgangslejr Juli 1942
Få lidt fart på.
Kvinder og børn til højre og mænd til venstre.
- Undskyld, monsieur. - Kom nu.
- Er her en læge? Min datter er syg. - Nej. Hun skal med Deres hustru.
Min datter har feber. Er der ikke nogen, der kan hjælpe mig?
Er der en læge til stede?
- Mor? Hvor længe skal vi være her? - Det ved jeg ikke, Sarah.
Hvornår ser vi far igen?
Snart, min skat.
Snart.
Det trak ud med dem fra Peking.
- Har de skrevet under? - Ikke endnu.
- Skal jeg ikke have et kys? - Jo.
- Skal du ikke have noget at drikke? - Nej. Ellers tak.
- Hvad foregår der? - Har du set, at det er vores bord?
- Åh gud... - Hvad er der?
Jeg troede lige, jeg havde glemt vores byllupsdag.
- Hvorfor er du så anspændt? - Jeg har for travlt.
Du gjorde mig helt bange, Julia.
- Slukker du den ikke? - Kineserne ringer. De kører på.
- Bertrand. - Ja?
Jeg har en god nyhed til dig.
Jeg forventede ærlig talt lidt mere begejstring.
- Jeg vil ikke være en gammel far. - Du har aldrig f0r talt om din alder.
Jeg bliver jo ældre hurtigere end dig. Det er farligt for barnet, Julia.
Hør nu her. Zoé er ved at være stor. Vi har fået ny lejlighed.
Jeg har knoklet de seneste år. Måske skulle vi trække vejret lidt.
Hvis du tager den, tager jeg en taxi.
Efter kunstig befrugtning og to spontane aborter -
- vil du have, at jeg skal have foretaget en abort.
Det er seks år siden, Julia. Jeg havde forliget mig med tanken.
Lægerne sagde, at der skulle et mirakel til.
Er det måske ikke et mirakel?
Rub jer nu lidt!
Vi må hente Michel. Jeg lovede ham det.
De små til højre og de store til venstre sammen med deres mødre.
- Nej. - Du kommer tilbage til din mor.
Du kommer tilbage til din mor.
Det foregår på følgende måde:
Kvinder og børn over 12 år er de første, der forlader lejren.
De små børn bliver her en uge, f0r de genforenes med familien.
Deres mænd er allerede taget afsted.
De bliver genforenet. Samarbejd, så skal det hele nok gå.
Lad os beholde vores børn!
Forhold Dem, for himlens skyld, i ro!
Jeg elsker dig, min skat. Jeg elsker dig af hele mit hjerte.
Gud være med dig.
Sarah!
Nogle er fra Vel d'Hiv. I alt 11.OOO børn blev deporteret fra Frankrig.
Min opgave er, at se bort fra tal og statistikker -
- og sætte ansigt på hver af de her skæbner.
Jeg tænker uvægerligt på, hvis det havde været min datter.
Hvis man går ind i det, sætter det sig spor.
Har det sat spor hos Dem?
Det er et nødvendigt arbejde. Og utvivlsomt også udrensende.
Undskyld. Jeg fik ikke slukket den. Det er min svigerfar.
- Tag den, hvis det er vigtigt. - Nej, jeg ringer til ham senere.
Alt vel, madame?
Boede der mange jøder i Marais dengang?
Ja, det var et jødisk marter, ligesom Belleville og Ménilmontant. Hvorfor?
Det er bare, fordi min mand og jeg er ved at flMe ind i en lejlighed -
- som har tilhørt familien, i rue de Saintonge.
Og jeg har lige opdaget, at de flyttede ind i august 1942.
Det er ordentlige mennesker, så det er sikkert et tilfælde.
Skal jeg tjekke? Det hele ligger jo i databasen.
Der var jo krig. Folk klarede sig, som de bedst kunne.
Det er bare for at få ro i sindet.
- Hvilket nummer i rue de Saintonge? - 36.
Der boede tre familier i ejendommen. Hvilken etage?
Den sang mor for mig, da jeg var lille. Nårjeg var syg eller ikke kunne sove.
Du har sovet i tre dage og haR høj feber.
Du blev ved med at tale om Michel og en nøgle og et skab.
Er det den, du leder efter?
- Min lillebror. Vi må væk herfra. - Vil du flygte?
En dame slap væk fra cykelbanen. Hvis vi er to om det, er det lettere.
Du må ikke rejse dig så hurtigt op. Det er umuligt at slippe væk.
Her er jo ikke nogen.
- Hvad er der sket? - Kan du ikke huske det?
Jo.
Her er noget mere. Her.
Hvad er nu det for en ballade?
Så du, at der, hvor de gav os mad, var der et hul under pigtråden?
- Vil du derhen nu? - Nej. Der er for stille.
Og så er der projektører. Om dagen er der larm og folk, der græder.
Hvis det er varmt, hviler betjentene sig i skyggen.
Vi hugger nogle afde andres trøjer og tager dem på.
- Vi d0r af hede. - Det er for at komme under pigtråden.
Sarah, din bror har da sikkert gjort ligesom os.
- Han er helt sikkert stukket af. - Det tror jeg ikke.
- Hvorfor? - Han lovede mig at blive der.
Skynd dig.
- Hvor skal i hen? - Gå din vej!
Men jeg...
Kom. Skynd dig.
Kom her.
Lad mig gå. Min lillebror er i Paris helt alene.
Det er min skyld. Jeg låste ham inde, da de kom for at anholde os.
- Jeg fik ham til at love at blive der. - Det er for sent nu.
- I må blive. Det er forbudt at flygte. - Jacques.
Hvor kender du mit navn fra?
Jeg hørte jer tale sammen. Og det med æblet glemmer jeg aldrig.
Jeg hedder Sarah. Sarah Starynski.
Så løb med jer.
Løb nu.
- Skete der noget? - Det lugter godt.
Vores stjerner. De skal af.
Se dernede. Kom.
- Se, der er en landsby. - Jeg har det ikke så godt, Sarah.
Vi må derned. Skynd dig.
- Kom nu. - Jeg har det rigtig dårligt.
- Vi spørger, om vi kan køre med. - Hvad laver du?
Jeg kan ikke.
Der er lys der.
Se de to der, Jules.
Må vi få lidt at drikke? Hun er syg.
Forsvind. Vi vil ikke have noget ballade.
Forsvind, sagde jeg. Forsvind med jer.
Og du kalder dig en hund.
Er det ikke farligt?
- Jeg får fostervandsprøe. - Du kan abortere.
- Eller blive kørt over af en bus. - Men hvorfor, Julia?
- Du har været igennem så meget. - Fordi det føles rigtigt.
Hvis bare Bertrand er med på den.
Ja, hvis. Jeg forstår godt, hvis han ikke gider rode med bleer efter 12 år.
- Det er i for gamle til. - Tusind tak skal du have.
Undskyld.
Hvad med alt det med lejligheden? Det er jo sindssygt. Stjal de den?
Marais var lidt som Lower East Side.
Jødiske indvandrere boede til leje, så jeg tror ikke, de stjal den.
- Hvad siger Bertrand til det? - Jeg har ikke fortalt det.
Vi newyorkere er fightere, Søs. Det ændrer 25 år i Frankrig ikke på.
- Du gør, hvad du gør. - Det er lettere sagt end gjort.
Wladyslaw og Rywka, deporteret og henrettet i Auschwitz i 1942.
Sarah og Michel er ikke på nogen deportationslister -
- hverken i Polen eller i Drancy. De slap helt sikkert væk.
- Det er blevet en hel besættelse. - Det er da klart.
De kan være hvor som helst. Måske lever de endnu.
- Vil du give dem lejligheden tilbage? - Ja. Hvorfor ikke?
Okay. Jeg tror, jeg ville lade det hvile, hvis du forstår, hvad jeg mener.
Åh nej... Det er min svigerfar.
- De kan ikke have været uvidende. - Påstår de da det?
- Hvordan bringer man det på bane? - Bare ring og spørg.
Ja...
Du er stille her til morgen.
- Lige, hvad der manglede. - Hun er sløj.
- Skal vi have fat i en læge? - Dr. Thévenin er på ferie.
Og hans afløser omgås tyskerne. Lad os se, om hun ikke får det bedre.
- Nej, jeg skal til Paris. - Hvad ævler du om?
ERer så lang tid vil jeg tro, at han er rendt sin vej.
Nej, han lovede at vente. Jeg må afsted.
Jeg må hellere brænde det hele.
- Du får noget af Nicolas tøj. - Hvem er det?
Det er mit barnebarn. Han er på alder med dig.
Hvis du tager håret ind under huen, ligner du en dreng.
Hvad med Paris?
Har du lyst til varm mælk og brød?
Hvad hedder du, lille ven?
Michèle. Og jeg er nødt til det. Han venter på mig.
Så, så, Michèle. Tag den nu lidt med ro.
- Hun har det skidt. - Vi må have fat i en læge.
Hun sover lige nu. Så må vi se.
Hjælp mig.
Læg noget over hende.
Vi er nødt til at hente lægen. Du kan jo se, hun er ved at dø.
- Det er jo et sygt barn, løjtnant. - Javist.
Men hun er jøde, ikke?
Jeg kunne da ikke lade hende ligge og dø i vejkanten.
To børn flygtede fra lejren i går. Er De vis på, De ikke har set den anden?
Jeg har ikke set andre end hende der.
Er De klar over, hvad De risikerer hvis De skjuler et barn?
Så havde vi nok ikke hentet doktoren.
De kan jo selv se efter, hvis De tror, vi lyver.
Tror De virkelig, vi er så dumme? Men se endelig efter -
- hvis De vil spilde tiden på det.
Hun er død. Difteritis.
Jeg kunne intet gøre. Jeg lægger hende ud i min bil.
Meld Dem på kommandaturet og skriv under på Deres forklaring.
- Farvel, madame. - Heil Hitler.
Heil Hitler.
Hent pigebarnet. Et dødt barn er nok for i dag.
Mit rigtige navn er Sarah. Sarah Starynski.
- Edouard? Har du taget fejl af dagen? - Goddag, smukke.
Det har jeg også lige sagt. Han skulle have været her i går.
Det er ikke kun mig, der er rundt på gulvet her i familien.
Du svarer aldrig, Julia. Jeg har lagt tre beskeder.
Undskyld. Jeg har haft travlt. Men jeg havde tænkt mig at ringe.
Hvorfor undgår du mig?
Jeg ved, at du har udspurgt Mamé og Bertrand om lejligheden.
- Lad os gå udenfor. - Hvad har i for, i to?
- Kom nu. - Vi går lige lidt udenfor, Mamé.
Vi er hurtigt tilbage.
Lad os sætte os i bilen. Der er fred og ro.
Herinde.
- De er unge. Og alle danser. - Der må vi hen.
- Hvor ligger det? - Bag Pigalle.
Klaus var der i weekenden.
- Du sagde ikke, der var mange piger. - Piger? Det er pariserinder.
Du skal ikke være bange, min dreng. Du bliver jo også soldat en dag.
- Nu skal jeg, madame. - Det er en køn knægt, De har der.
De har ikke meget bagage.
Så ved vi da, at De ikke handler på det sorte marked.
- Identitetskontrol. - Åh, ja. Om forladelse.
- Hvad med den lille? - De ligger helt nede på bunden.
Er der noget galt?
- Nej, det er i orden. - Tak.
Bertrand fortæller, at du er ved at skrive en artikel om...
- Om massearrestationen. - Ja.
Hvorfor er du så interesseret i lejligheden?
Jeg troede ikke, hun selv kunne stå op.
Man tror, man ved alt om folk, og så...
Hold op med de der antydninger.
Og lad være med at beskæftige dig med ting, der ikke vedkommer dig.
Siger Starynski dig noget?
Min familie har intet med anholdelsen af Starynski at gøre.
Er du sikker?
Ja. Detvar kun min far og mig, dervidste noget om det.
Hvordan det?
Hun skal ikke have noget at vide.
- Hun var der ikke den dag. - Hvad for en dag?
Den dag pigen kom tilbage.
Jeg lukkede op.
Vær nu for guds skyld forsigtig. Du ved ikke, hvem du støder på.
Kom med.
Alt er lejet ud her. Der er noget overfor.
- Vi skal bare op på tredje. - Til Tézac?
Michel?
- Michel? - Hvem er det?
Vent, Sarah.
- Hvor er Michel? Hvor er min bror? - Din bror?
- Far! - Hvad er det for et postyr?
Nej!
Michel!
farville taget sig af det -
- men jeg tror, ægteparret kom tilbage eRer liget.
Jeg kan ikke huske det mere.
- Hvad med Mamé? - Hun var i butikken.
- Hun måtte ikke vide noget. - I må da have bemærket noget.
Da vi kom, var der en afskyelig lugt. Der lå en død kat i køkkenet.
Der stod nogle møbler. Lejligheden var blevet udplyndret.
Der var jo krig.
Vi skilte os af med det hele, men lugten blev hængende.
Far mente, at der lå en død fugl i tagrenden.
Vi lukkede vinduet, men så blev det jo endnu værre.
Vi kunne ikke finde nøglen til skabet og ville ikke byde det op.
Og så var det, at pigen kom.
Om eftermiddagen den anden dag, vi boede der.
Hvad blev der af Sarah?
Fra 1942 og til sin død har far aldrig omtalt hende.
Sarah var en del af hemmeligheden.
Når jeg spurgte, hvad der var blevet af hende -
- blev jeg bedt om at tie stille.
- Vil du gerne vide det? - Ved du da, hvor hun er?
Nej. Nej, det ved jeg ikke.
Men jeg ved, at hun aldrig blev deporteret.
Da min far døde -
- udleverede advokaten nogle personlige papirer til mig.
De ligger i banken. Jeg har aldrig turdet kigge i dem.
Kan jeg få lov til at se dem?
Er der nogen?
- Hvad siger du så? - Det er flot.
Ja, ikke?
Bertrand, jeg ved ikke, om jeg kan bo her.
- Jeg kan ikke forestille mig os her. - Vi får det godt her alle tre.
- Alle tre? - Ja.
Kom og se.
Nej...
lkke for meget.
- Sådan skulle du være noget oftere. - Hvordan?
Sådan her.
Undskyld...
- Det klinger for hult. - Hvad er der galt?
Nu er du pludselig åh så sød. Men du vil have, atjeg får en abort.
Du gik ikke med til lægen og har kun spurgt én gang, hvad han sagde.
Du taler bare uden om, for du skal til Kina.
Jeg mener bare, det er bedst for os. Det erjo et helt andet liv.
Ja, det er århundredets kontraM, og vi vil vælte os i penge.
Vores pige er stor, og vores lejlighed tilhører en deporteret familie.
- Hvad var det, du sagde? - Ikke noget.
- Jeg har haft en lang dag og er træt. - Hvad var det, du sagde, Julia?
Jeg skulle aldrig have sagt det. Tal med din far.
- Vidste du det? - Jeg har også først hørt det i dag.
Hvorfor har du aldrig fortalt det?
Jeg ville vel skåne jer for det.
- Siger du det til dine s0stre? - Skulle jeg holde det for mig selv?
Ja, for Mamés skyld. Hun har levet hele sit liv i den lejlighed.
Det er din kone.
- Edouard? Har du hørt fra Bertrand? - Ja, han sidder lige her.
Undslyld. Det skulle ikke have været gjort på den måde.
Han er en stor dreng. Han kan godt klare det.
Hvorfor ringer du? Hvorfor...?
- Klokken er mange. - Det drejer sig om din hr.
Jeg ville bare sige, at han gjorde det helt rigtige.
- Tak, Julia. - Ingen årsag, Edouard. Godnat.
"Min gode herre. Jeg vil endnu engang takke Dem på Sarahs vegne."
"Jeg har forklaret hende, at De hver måned sender hende 1OO francs."
"Jeg synes, hun bør vide det. Det håber jeg, De forstår."
"I sidste uge var vi ude at høste."
"Sarah er så lys i huden, at hun blev skrækkeligt solskoldet."
"Men vanen tro klagede hun ikke."
"Jeg har bemærket, at de sidste to checks har været på 12O francs."
"Nu, hvor kigen er slut, kan vi købe noget smukt tøj til hende i Orlèans."
"Jeg vedlægger et billede afhende og mine børnebørn, Nicolas og Edgar."
"Hun er smuh ikke sandt?"
Sarah!
- Du bliver forkølet. - Bare rolig.
Hvad laver du dog?
"Min gode herre. Sarah har det godt."
"I november var vi ude og se landgangsstrandene."
"Det var Første gang, hun så havet."
"Hun er blevet rigtig stor."
"Hun forandrer sig og bliver sin egen. Hun er indesluttet. Vild."
"Og hun længes væk"
De mørke stunder vil for altid være en skamplet på vores historie.
74 tog kørte til Auschwik.
76.OOO jøder, som blev deporteret fra frankrig, vendte ikke tilbage.
Ja, begttelsesmagtens sindssyge forbydelser blev -
- som bekendt, bistået aF franskmændene og den franske stat.
On-line med det, Julia, og så skriver vi artiklen.
- Det bringer dem ikke tilbage. - De ord vejede tungere, end du tror.
Det er en forygende artikel, Julia.
Tanken om, at det skete midt i Paris for øjnene af alle -
- er simpelthen så frastødende.
- Hvad havde du gjort? - Hvad mener du?
Hvordan ved du, hvordan du havde reageret, hvis du havde været der?
Jeg ville bare have set det i tv -
- ligesom bombningerne af civile i Irak og Afghanistan.
Hallo? Ja, det er mig.
Ja. Tak, fordi De ringede.
Jeg prøver at finde frem til Nicolas og Edgar Dufaure.
- Hvad foregår der med Julia? - Aner det ikke.
Heller ikke fijerne slægtninge? Okay.
Men tak, fordi De ringede. Farvel, madame.
Hvem er det, mor?
En lille pige, jeg prøver at spore.
Du ville da sige det, hvis der var noget galt, ikke?
Selvfølgelig, min skat. Du skal ikke være bekymret.
Tag den her pille, Mme Tézac. Er De fastende?
Godt. Jeg kigger ind om lidt.
Og forresten: Under "kontaktperson" har De ikke skrevet noget.
- Skal man det? - Ja. Jeg skal bruge et navn.
Undskyld.
Om forladelse.
Julia? Det er mig.
Gid, jeg kunne være der. Jeg håber, at det hele er gået godt.
Jeg er klar over, at det her er rigtig svært.
Men vi skal nok komme gennem det. Jeg elsker dig. Kys.
Jeg fik Deres besked i aftes.
Jeg hedder Nathalie Duhure, og min hr hedder Nicolas Duhure.
Jeg ved ikke, hvad De søger -
- men de ervelkommen til at ringe til mig. Hav en god dag.
- Er det en provokeret abort? - Ja, men hun virker ikke sikker.
- Jeg kan være der om to timer. - Hvad sker der, Mme Tézac?
Okay, foran kirken. Okay. Ellers ringerjeg. Tak og på gensyn.
Hvis De har fortrudt, synesjeg lige, De skal tænke lidt over det.
Jeg har tænkt over det, og jeg er bange for, at jeg har spildt Deres tid.
- Goddag. Julia. - Nathalie.
Kan jeg efterlade bilen her?
Skal vi gå?
Da jeg fortalte bedstefar, at De ville tale med ham om Sarah -
- lyste han op.
Han troede, De havde nyt om hende, eller måske var hendes datter.
Han har ikke haR kontakt med hende i over 50 år.
Tilgiv mig. Jeg elsker jer. Sarah.
Det var i maj 1953.
Hun forsvandt uden at efterlade nogen adresse.
Det var min oldefar, der led mest under det.
Men han har aldrig bebrejdet hende det.
Det sagde han til mig på sit døsleje.
Han havde altid vidst, atdetville ske.
Har hun aldrig givet livstegn? Har De ingen anelse om, hvor hun er?
Det eneste, man hørte, var i 1955.
Hun ville nok bare sige, at hun havde det godt og var startet på en frisk.
- Må jeg se? - Endelig.
Sarah og Richard Rainsferd.
I Brooklyn.
- Tog hun til Amerika? - Ja.
- Jeg har ringet hele dagen. - Jeg havde ikke fået lagt på.
- Det er dejligt at se dig. - I lige måde.
Bertrand er syg af bekymring. Du har ikke sagt, du tog hertil.
Gennemførte du det?
- Du er nødt til at tale med ham. - Ja.
Jeg savner dem også.
- Gid, jeg kunne komme noget oftere. - Det ville jeg også ønske.
- Fandt du ud afdet, jeg bad dig om? - Det kan enhver med netadgang.
Der er fem Rainsferd'er i Brooklyn. Du skal bare finde den rigtige.
- Hvad forventer du at finde? - Det ved jeg ikke. En eller anden.
- Hej. Sarah eller Richard Rainsferd? - Det er ikke her. Beklager.
Tak.
Hej. Jeg søger Richard eller Sarah Rainsferd.
Det er ikke her.
- Hedder nogen i familie sådan? - Nej. Beklager.
- Ja? - Undskyld, er De Richard Rainsferd?
Nej, Bob Rainsferd.
Kender De Sarah eller Richard Rainsferd?
- Nej, beklager. - Tak skal De have.
Så er den næste...
- Hej. Kan jeg hjælpe Dem? - Jeg s0ger mrs. Rainsferd.
Mor er ude at handle. Er De en veninde?
Nej, jeg kender bare noget af hendes familie.
- I Europa? - Ja.
- Bor De her i byen? - I Paris. Men jeg er vokset op her.
Wow. Verdens smukkeste by. Jeg elsker Paris.
- Siger din mor det? - Min mor taler mest om Rom.
Undskyld.
Hallo? Nej, vi er her hele dagen. Tak. Farvel.
- Det var Amber, fars sygeplejerske. - Er han syg? Det gør mig ondt.
Mor er stærk. Det er hende, der muntrer os andre op.
Det er hende. Jeg skal lige hjælpe hende.
Det var i 1966.
Det var formentlig et dæk, der sprang.
Lastbilchaufføren sagde, at hun styrede lige imod ham.
Jeg traf Richard to år efter.
I starten ville han ikke giftes igen.
Han ville blive ved med at være Sarahs mand.
Men årene gik -
- og til sidst skiftede han mening, og her sidder vi så.
- Deres søn rejste til Italien. - Havde hun en søn?
William. Min halvbror.
Han var ni år da Sarah blev dræbt.
Det var naturligvis vanskeligt, men jeg behandlede ham som min egen.
Jeg lærte ham at elske Italien. At spise pasta.
Og så traf han tilfældigvis en minde fra den landsby, hvor jeg er født.
Og han vendte aldrig tilbage. Han bor i Firenze nu.
Det var godt for ham at forlade Amerika og starte på en frisk i Europa.
Det er Amber. Lad mig, mor.
Hej, var trafikken slem?
Han har godt, men det er dejligt, at du kommer tidligt.
Kan jeg komme til at tale med Deres mand?
Jeg ved ikke, om det er nogen god idé -
- at bringe alt det på bane igen.
- Han er meget syg. - Jeg er med. Hvad med hans søn?
- Heltærligt, mor. Har du en anden? - Nej. Det har jeg da ikke.
- Hvorfor vil du så forlade far? - Hvad?
Det har jeg ikke sagt noget om. Siger han det?
Nej, men hvorfor skulle du ellers pludselig tage til Firenze?
Åh, søde skat. Det er langt mere indviklet.
Jeg kommer hjem i morgen. Så snakker vi om det.
Du kunne godt have sagt det med barnet.
- Det får også betydning for mig. - Ja. Det må du undskylde.
- Vil du ikke gerne have, at vi får det? - Jo. Jeg vil gerne have en lillebror.
- Eller søster. - Ja, ja.
- Men jeg skifter altså ikke ble. - Jeg elsker dig, choupinette.
- Er De Julia? - Jeg vidste ikke, De talte fransk.
Barndomsminder fra når jeg talte med mor.
- Men det er nok lidt... røstent. - Rustent.
- Hvad vil De have at drikke? - Bare vand, tak.
- GodaRen. Hvad skulle det være? - En vand og et glas brunello, tak.
De er journalist. Jeg har tjekket det.
Og jeg har læst Deres skønne bog om det toscanske ikken.
Tak. Det er skyld i de ekstra ti pund, jeg ikke kan komme af med.
Hvad kan jeg gøre for Dem?
De er jo alt for ung til at have kendt min mor.
Jo, altså...
Jeg tilhører familien Tézac.
- Hvem? - Familien Tézac.
Det siger mig ikke rigtig noget. Tézac? Nej.
Vi... Eller de overtog lejligheden i rue Saintonge -
- umiddelbart efter at Deres mors familie ...
Min svigerfar, Edouard Tézac, var der den dag, de fandt Deres onkel Michel.
- Jeg har ikke nogen onkel. - Deres mors lillebror.
Min mor havde ingen brødre. Jeg har aldrig hørt om rue Saintonge.
- Forveksler De mig med en anden? - Nej. Deres mor hed Sarah, ikke?
Jo. Sarah Rainsferd. Og før det hed hun Sarah Dufaure.
Siger Starynski Dem ikke noget?
Starynski? Nej.
De er vist taget den lange vej forgæves.
Det gør mig ondt. Der må være tale om en anden Sarah.
Hvad ville De sige til denne Sarahs søn?
Genkender De hende?
Det kan ikke passe. Nej. Nej, nej, nej.
Nej. Der er en vis lighed, men...
- Nej, det er ikke min mor. - Er De sikker?
Ja, det er jeg.
Min mor var ikke jøde.
Hvad er De ude på? Hvorfor er De kommet?
For at fortælle, at min mor hed noget andet og var involveret i den tragedie?
- Jeg troede, De vidste det. - Vidste det?
Det er det glade vanvid. Min mor var franskmand og hed Dufaure.
Hun havde ingen bror og havde aldrig boet i Paris.
- De er helt galt på den. - De bør kende historien.
- Det nærer jeg intet ønske om. - Det er vigtigt.
En gang for alle. Jeg vil ikke tale om det.
Og jeg vil ikke se Dem igen. De skal ikke ringe til mig.
Hav et godt ophold i Firenze.
Du kan da ikke bare forsvinde til New York og Italien.
Hvad regnede du med at få ud afat opsøge ham fyren?
Nu har du rippet op i det hele, så selv Mamé ved det. Hun er 95 år.
- Interesserer hun dig? - Nå, nå.
Nu er familiens ære reddet. Ingen kan bebrejde jer noget.
Flyt du bare ind i lejligheden, men jeg gør det ikke.
Lejligheden bliver sat til salg. Ingen vil høre mere om den.
Det er en familiebeslutning, men det er faMisk mit barndomshjem.
- Jeg ville bare kende sandheden. - Sandheden...
Journalister går meget op i sandheden. Hvad har vi fået ud afat kende den?
Vi er sandelig blevet meget Iykkeligere af at få sandheden frem.
Sandheden har en pris, om man vil det eller ej.
Godt. Hvad gør vi så nu?
Det ved jeg ikke.
Men jeg har virkelig lyst til at få det barn.
Har du forstået, at jeg virkelig ikke vil have det?
Ja, det har jeg.
Vi ville så gerne have et barn mere.
- Hej, far. - William.
Skal du ikke være hos din kone og dine børn?
Nej, jeg skal være lige her nu.
Du har talt med hende den mindelige journalist, ikke?
Jo, hende med den vanvittige historie. Det skal jeg lige love for.
Sæt dig ned, William.
- Nu skal jeg hjælpe dig. - Nej. Sæt dig ned.
Du siger da ikke, at det havde noget på sig, vel?
Jeg kan huske den allerførste gang, jeg så din mor.
Det var i et danseetablissement på Manhaman.
Der var to ting, der faldt mig ind.
for det første var hun den smukkeste minde -
- jeg i mit liv havde set.
Og for det andet...
Bag smilet var det, som om hun skjulte noget.
Vi morede os.
Men jeg fornemmede -
- at hun havde det svært med sine omgivelser.
Og hun var også det mest sørrgmodige menneske, jeg havde mødt.
I ti år forsøgte jeg at jage tristheden væk, men det var jo en håbløs opgave.
- Det var ikke noget uheld. - Hvad for noget?
Hendes biluheld...
...var ikke noget uheld.
Mener du, at hun tog livet af sig selv?
Ja.
- Far! - Hør her.
De sidste år blev hendes depressionen værre og værre.
Pillerne og sprutten... Du gode gud.
Der var noget gråt inde i hende, som voksede og voksede.
- Skal du have en? - Nej.
- Du sladrer ikke, vel? - Nej. Fortsæt.
Vi havde de fygteligste skænderier. Om din identitet.
Om hvad du burde og ikke burde vide.
Vi blev aldrig enige om noget. Og hun tog sine forholdsregler.
Så snart du var født for hun direkte fra hospita! let -
- og hen i en kirke for at få dig døbt.
Jeg måtte tage fri fra arbejde for ikke at gå glip af det.
Hvis du var jøde, var du, efter hendes mening, i livsfare.
Det var irrationelt, men...
Det hele står her.
Hvad?
Vi har aldrig talt om det, men hun ville bestemt ønske, at du fik det.
Far... Hvorfor har du ikke fortalt mig det?
Hvorfor vente indtil jeg er 50 år?
Jeg var svag.
Hele mit liv er en løgn.
William, min dreng...
Du er det bedste, der er sket for mig, og jeg elsker dig, men...
Alle er et produkt af deres historie, og din står på de her sider.
Du skal ikke være bange, min dreng.
Hvad er det?
TO ÅR EFTER
Jeg kan høre dig, men ikke se dig.
- Er du sikker på, det virker? - Ja, for jeg kan se dig.
- Du må have tykket på noget forkert. - Hvad gør jeg så?
Der var den. Nu kan jeg se dig.
- Er du ikke ovre det der goth-look? - Skal jeg hellere ligne en lolitaluder?
- Hvad siger din mor til det? - Hold mor udenfor.
- Er den lille hos dig? - Jeg skal hente hende om lidt.
- Hvem er det bag dig? - Gå væk. Der er kamera på.
- Hvem er det. - En veninde.
- Ungdom kan ikke overføres seksuelt. - Meget morsomt.
Får du gode karakterer i skolen? Eller bedre?
Jeg vil hjem til Paris.
Jeg savner dig. Jeg er dødtræt af det her land.
Det er ikke landet. Det er, Fordi du er 14 år.
Er din mor der? Der var en amerikaner, der ringede.
- Han går i sin mors fodspor. - William?
- Julia. - Hej.
Undskyld. Selv i Frankrig giver man hånden i dag.
- Hej, prinsesse. Hvad hedder du? - Lucy.
Det glæder mig at møde dig, Lucy.
Det er lidt afen turistfælde, men mor tog mig med herop, da jeg var barn.
Hun elskede udsigten.
Hvor længe har du været her?
Et års tid.
- Rejste du bare fra det hele? - Tja ...
Undskyld. Det var ikke for at snage.
- Hvad ønsker De? - Varm chokolade.
Det tagerjeg også.
Familien Dufaure havde gemt alt.
Det er fantastisk. De må have været så glade for at træffe dig.
Ja. Og det var gengældt.
Dagbøgerne fik mig til at indse, at jeg slet ikke kendte min mor.
Jeg kendte hendes ansigt, hendes smil og hendes duft -
- men jeg vidste ingenting om hendes usikkerhed, fygt og drømme.
Og her sidder jeg nu -
- 40 år efter og er ved at lære hende at kende.
Jeg er så glad for, at vi kunne mødes.
ERer italien gik det op for mig, hvor egoistisk det havde været -
- at grave i andre folks liv, rippe op i tingene og være ford0mmende.
- Nej. - Jo. Hvad bilder jeg mig ind?
Så du skal have tak.
Det er mig, der takker.
Takket være dig døde far med lidt ro i sindet.
- Hvad så nu? - Detved jeg ikke.
Jeg trængte sådan til at komme hjem, og nu følerjeg mig som en udlænding.
Frankrig betyder nok mere for mig, end jeg troede.
Måske flytter jeg tilbage til Paris. Min store datter trives ikke her -
- og hun skal kunne se sin far, når hun har lyst.
Hvor er hun dog kær, din lille Lucy.
Nej, det er giraffen, der hedder Lucy.
Hvad hedder hun så?
Sarah.
- Undskyld. - Nej ...
- Det er mig, der undskylder. - Tak.
Tekstning: Lisbeth Beierholm SDl Media Denmark
Til minde om Ludwig, Ernst og Moritz Brenner